A/26. A betegjogok
A beteg fogalma
A beavatkozások jelentős száma nem az egészségében megrendült személlyel kapcsolatos. Nincs beteg pl. egy művi meddővétételnél, vagy a második leggyakoribb orvosi beavatkozás, a művi abortusz esetében sem. Ezért az Egészségügyi törvény (amely az uniós gyakorlat mintájára úgy épül fel, hogy fogalommeghatározással kezdődik) beteg alatt ért minden olyan személyt, akit paciensnek nevezhetünk. Beteg az, akinek a részére és akin az orvosi beavatkozás történik. Fikcióval beteg így az is, aki egy művi megtermékenyítés érdekében fordul orvoshoz. 
Egyes jogok az Egészségügyi törvény alapján
A törvénynek vannak alapelvei - a jogalkotó vette a bátorságot, hogy alapelvi szinten mondja ki a beteg jogainak védelmét, a teljes egészségügyi intézményrendszerben, és hogy személyes szabadsága, valamint személyhez fűződő jogai csak olymértékben korlátozhatók, amilyen mértékben a gyógykezeléshez, egészségügyi ellátáshoz szükséges beavatkozás igényli. Vannak részletrendelkezései is ("porosz gigantománia…") pl. a szeméremérzettel kapcsolatban.
Alapelve az esélyegyenlőség. Az Alkotmány 70/A.§ (1) a gyökere, a diszkrimináció tilalma, és a (3), az esélyegyenlőség alkotmányos követelménye. Nagyon fontos, hogy a betegjogok között kimondja a törvény ezt. Pl. egy recipiens fekszik a lélegeztetőgépen, és a másik teremben az orvosteam remegve várja a donor halálát, mondván (a liberális orvosetikai felfogás szerint), hogy még mindig jobb, ha a recipiens életét megmentik, mintha mindkettőt hagyják meghalni. Ez borzasztó konfliktushelyzeteket idézhet elő, pl. ha korlátozottan áll rendelkezésre reanimáló berendezés. Egy angol kórház főorvosa pl. nem tesz rá 65 éven felüli személyt. Konfliktus akkor keletkezik, ha elfoglalt a véges számban rendelkezésre álló gép és bejön egy fiatal rászoruló, akinél magas a reverzibilitás esélye, sokkal nagyobb, mint a rajta lévő öregé. Volt viszont olyan, hogy 15 - 30 napig gépen tartott személy visszanyerte a spontán funkcióit. 
Alapelv a prevenció, a profilaxis, a megelőzés és az egészség megőrzése. 
Ugyanígy alapelv a törvényben az emberközpontúság követelménye is. Ennek jelentőssége: ma is gyakran visszacseng a biomedikális szemlélet, főleg a sebészeti beavatkozásnál: tárgy a beteg "és az orvos nekiesik a szikével…". A sebésznek is éreznie, látnia kell, hogy nem feltrancsíroz valamit, hanem itt érző lélekkel rendelkező személyről van szó.
A törvény külön fejezetben tárgyalja az egyén, a személy részvételét a jogviszonyban. Az ember teremtett voltában az a csodálatos, hogy minden ember egyedi és megismételhetetlen. Önálló a genetikai fejlődés a két ivarsejt egyesülésétől a magzati életben - Szentágotay és Kis János az emocionális oldalról közelít és szerintük a magzati lét az emocionális léttől veszi kezdetét (Freud óta ez a meghatározó emberi vonatkozás). Tudományosan mindez igaz, mert vizsgálatokon alapul - de akkor a beteg idegrendszerű ember nem ember? Az euthanázia problémája is ezen alapul: ha az idegi működés megszűnik (pl. kómában) és tovább fenntartják a keringést, 12 óra után az EEG egyenes vonalat mutat, irreverzibilisnek minősül a folyamat (de vannak arra példák, hogy emberek kómából akár öt nap után is magukhoz tértek…) - akkor ő sem ember? Aki olyan súlyos közlekedési balesetet szenvedett, hogy élete végéig zártosztályra került - nem ember? Meg lehet-e ölni az ilyen beteg gyermeket, ha az anyatesttől elvált? Ha igen, végül is (és itt van a veszély), akkor apartheid lesz a dolog, az embereket élet- és emberi minőségük alapján osztályozzák, Lombroso és Taigetos lesz a vége. Az emberi törekvés a tökéletes társadalom - de ilyen nem létezik, csak a Szép új világban. Persze a társadalomra és főleg a szülőkre egy súlyos beteg gyermek nagy terhet ad, de a világ globális szinten nem tudna nélkülük létezni - "akinek hite van, higgye el, hogy az Isten nem teremt selejtet."
Az Egészségügyi törvény betegjogi fejezete, mielőtt felsorolná ezeket, önálló cím alatt az egyén (személy) szerepével kezdi: felsorol néhány általánosabb, de az alapelveknél különösebb jogot. Ezek:
1.	 az egyén a betegségeivel, egészségügyi állapotával összefüggésben a másokra való tekintettel: mások jogaira, egészségi állapotára, gyógyulására tekintettel köteles élni. Pl. a nagy dohánygyártók elleni perek - maguk a dohányosok és a mások által károsítottak is pereket indítanak a dohánytermékek mint veszélyes áruk gyártása és a reklámozás mint befolyásolás miatt. Nem szabad figyelmen kívül hagyni, hogy nem robinsonádként élünk, hanem közösségben, figyelemmel másokra. 
2.	 az egyénnek joga van olyan ismeretek megszerzésére, amelyek nem érintik a jelen állapotát, hanem arra vonatkoznak, hogy hol, milyen módon, milyen elérhetőséggel, milyen egészségügyi szolgáltatást vehet igénybe. Ez a közszolgálati médiát (a printed és a vizuális médiát) is feladattal terheli erre vonatkozóan. Szükséges a megfelelő tájékozottság a betegjogokat illetően is: a jogok és kötelezettségek korrelációjában nekem mint betegnek jogom van arra, hogy megtudjam, milyen betegjogaim vannak. Az egészségügyi intézmény köteles felvilágosítani ezekről és érvényesíthetőségük módjáról is. 
3.	 kötelezetti vonatkozás: mindenki felelősséggel tartozik a saját egészségi állapotáért. A magánjogban ez különleges felelősség, mert pl. az öngyilkosság, öncsonkítás értékelhetetlen, az önhibának ez az esete nem vezethet magánjogi felelősségi tényálláshoz. A finanszírozás mint állami kötelezettség szempontjából lehet ennek jelentőssége: mennyiben köteles támogatni az öngyilkos életmentését, annak gyakran jelentős költségeit? És ez részben orvosi kérdés is: normálisan olyan erős az emberben az életösztön, hogy aki szuicid alkat, az mindenképpen valamilyen betegségre vezethető vissza - ezért tartoznak a mentés költségei mindenképpen a tb. finanszírozási körébe. Azért kell mindent megtenni, mert nem állapítható meg önhiba. 
4.	 a saját élet védelmén kívül kimondja még a törvény a mások veszélyeztetésétől való tartózkodás kötelezettségét is.
5.	 sürgős szükség esetén mindenkinek jogi kötelezettsége általánosan a megfelelő egészségügyi intézmény azonnali értesítése (és balesetnél nem elsősorban a rendőrség értesítése…). Jogi kötelességgé transzformálja a törvény ezzel a segítségnyújtást. 

A/27. A szerv- és szövetátültetés kérdései. Eutanázia problematikája.
Történelmi előzménye: már 2000 évvel ezelőttről Indiából léteznek források arról, levágott orr helyébe másikat ültettek, vagy Egyiptomból, ahol fogpótlást és egyéb beavatkozásokat végeztek. A filozófusokat, történészeket, etikusokat is foglalkoztatta ez a kérdés kezdetektől fogva - abban a vonatkozásban ugyanis, hogy ez milyen következményekkel jár és mennyire lehetséges. Ez a kérdés alapvetően etikai.
 A középkorból Aquinoi Szent Tamás totalitás-elmélete a legmeghatározóbb hatású. Eszerint az emberi test bármely része az egész érdekében funkcionál. Az ember, a testével rendelkezik, de csak annyiban, hogy az egészet óvja és oltalmazza - ehhez képest az átültetés nem a halott ember, a halott donor szempontjából problematikus, hanem az élőnél, akinél öncsonkítással társul. Az ember testének egyes részétől megszabadulni csak az egész védelmében lehet, a szervezet életképességének fenntartása miatt pl. érszűkületi betegségnél, ha az élet veszélyben van és csak a csonkolás mentheti meg. 
A XX. században XII. Pius pápa tanaiban cseng ez vissza. Akkorra már az orvosi és társadalmi valóságban mind erőteljesebben beolvad az átültetés. Szent Tamás elméletét megerősítve és továbbfejlesztve azt mondja, hogy az ember szabadsága korlátozott, csak azzal rendelkezhet, ami az övé. A teremtet voltából fakadóan a test ajándék, amivel nem rendelkezhetünk, Isten adta, Isten veheti csak el. A totalitás elve azt jelenti, hogy a testcsonkítás élők közötti szervtranszplantáció tekintetében megengedhetetlen. 
Még az ő pápai működése alatt, 1944-ben Cunningham brit jezsuita a Római levélből, a misztikus Krisztus - test megteremtéséből vezeti le azt a filozófiai és teológiai tételt, hogy amikor egy élet a másikon segíteni tud, az áttörheti ezeket a korlátokat a szolidaritás miatt: igaz, hogy a rész az egészért funkcionál, de A Krisztus teste is egész, amelyben a rész feláldozhatja magát (persze ezen az úton nem az élete árán), ha ezzel másokon segíthet. Annál is inkább így van ez, mert ekkorra a gyakorlat már bizonyította, hogy az élő donorok legtöbbje úgy éli meg ezt, mint élete legnagyobb tettét, örömét, kiteljesedését. Materiálisan vesztett tehát, de lelkileg nyert azzal, hogy adott magából. 
A protestáns egyházak kezdettől az apostoli levelekből indulnak ki inkább, az ő tanításuk a humanizmus alapja, maguk is inkább humanisták, ezért az öncsonkítás szerintük ebben az esetben az emberi szolidaritáson alapul, amelyet - természetesen szigorú jogi korlátok között - megfelelően biztosítani kell.
Ma már a teológia, a biológia, az orvostudomány és az etika által is elfogadott és üdvözölt a transzplantáció. 
Kettős dimenziója van :
- élő donor
- kadáver donor
felhasználása. 
Az Egészségügyi törvény fogalom-meghatározásai szerint 
•	 szövet az emberi test valamely része függetlenül attól, hogy reaktiválódik-e a szervezetben, képes-e a szervezet maga regenerálni vagy sem.
•	 szerv a szövetek meghatározott összefüggő csoportja, amelyet a szervezet nem képes regenerálni pl. a vese.
•	 donor az a személy vagy tetem, akinek vagy aminek a szervét vagy szövetét transzplantálják.
•	 recipiens az a személy, aki a szervet vagy szövetet kapja.
•	 transzplantáció a szövet vagy szerv átültetése a recipiens szervezetébe. 

A törvény a halál több  formáját különbözteti meg (és ez a halott donorral kapcsolatos egyik legizgalmasabb kérdés; gyakori példa erre, hogy ugyanannak az intézménynek az egyik termében utolsó óráiban tartják életben a recipienst, és a team azért szurkol, hogy a másik teremben agonizáló betegre egy másik team megállapítsa a halál tényét, mielőtt a recipiens folyamatai irreverzibilissé válnának): 
•	 szervátültetéshez elég az agyhalál - az agy (beleértve az agytörzset) működésének visszafordíthatatlan leállása. Ezt az isotermikus (egyenes vonalú) EEG mutatja. 
•	 a halál a légzés, keringés és az agy működésének leállása, a bomlási folyamat megindulása. Az orvosi irodalom sok olyan esetet közöl, amikor az agyhalál, az agy működésének visszafordíthatatlan károsodása után megtörtént a visszatérés. A leghíresebb ezek közül az, amelyben egy öngyilkosságot megkísérelt 35 éves fiatalembernek, miután a bevett ciántól 3 napig teljesen egyenes vonalú volt az EEG-je, párhuzamosan azzal a folyamattal, ahogyan a méreg kitisztult a szervezetéből, újra beindult az agyműködése, és további öt napos kóma után teljesen egészségesen távozott a kórházból. A Helsinki deklaráció, az ilyen és ehhez hasonló esetek miatt, amelyek arra mutatnak, hogy a mérgezéseknél az EEG nem ad teljesen megbízható felvilágosítást, külön kezeli a mérgezéses eseteket, mert az általuk kiváltott folyamat nem visszafordíthatatlan.
•	 a perinatális halál (amely kifejezést az Egészségügyi törvény is használja) a magzat- illetve a csecsemőkori halált jelenti. A 24. hetes kort betöltő illetve bizonyos hossz és súly feletti magzat ha az anyaméhben meghal, vagy ha az újszülött a köldökzsinór elvágása után 168 órán belül hal meg. Azért fontos ez, mert speciális szabályok vonatkoznak rá. 
A halál egy nagyon súlyos etikai kérdés, mert abban a pillanatban, hogy akármilyen donorból szerv- vagy szövetkivétel történik, kérdéssé válik, hogy ez tulajdonná tehető-e vagy sem, és milyen magánjogi szabályok vonatkoznak rá? 
Az Egyesült Államokban először a vérbankokból történő vérbeszerzés eladásnak számított, és a világ jogrendszereiben egyre erőteljesebb az a tendencia, hogy a regenerálódásra képes szervek és szövetek a forgalomban dologként jelennek meg és forgalomképesek. A legtöbb jogrendszer kimondja, hogy a szerv- és szövetadományozás nem lehet property right, tulajdonjog tárgya, felmerül azonban ennek kapcsán a kérdés, hogy ajándékozásról van-e itt szó, vagy hogy ellenérték-e az, amit ebben a körben térítenek (költségek, kiesett kereset stb.) és hogy ez kártérítés alapja lehet-e? 
Másik probléma ennek kapcsán, a szervkereskedelem, amelyben hihetetlen üzleti lehetőségek vannak. Komoly értéket képviselnek az emberi szervek. Az embrió belső elválasztású mirigye például olyan kozmetikai preparátum alapja, amely nagyon hatékony ránctalanító hatású (a '80-as években Oroszországból magzatok tömegét vásárolták ezzel kapcsolatban, sőt zajlott olyan üzleti tevékenység is, amelynek során fiatal nők direkt ebből a célból estek teherbe…). A szegedi egyetem anatómiai intézetének zajlott egy felmentéssel végződött büntetőpere, amelyben arról volt szó, hogy a boncolt holttestekből az agyalapi mirigyet Olaszországba szállították transzplantáció céljából - a per a kegyeleti jog megsértésén alapult, mert a hozzátartozók természetesen nem tudtak erről. Óriási üzlet ez, mert az életét védő ember mindenre képes, különösen a kevés erkölcsi érzékkel megáldott és jó anyagi körülmények között élő ember. Úgy tűnik, hogy ez egy irreverzibilis folyamat: egyre fokozódik, és ez egyikévé vált az emberiséget veszélyeztető folyamatoknak. Kezdetét 1938-tól számíthatjuk talán, amikor egy brazil milliomos egy nápolyi fiatalember heréit megvette és a beültetésük meg is történt - a Codice Civile ezért tiltja az öncsonkításnak minden olyan módját, amely a közrendbe vagy közerkölcsbe ütközik (ez a közerkölcsbe ütközött). 

A common law szabályozása
A halott emberből való transzplantációt illetően érdekes a fejlődés. Ősi common law elv (a legliberálisabb és legmodernebb) az, hogy az ember ura a saját testének, az önmagunkhoz való jog alapján, de ne ura a holttestének, és még az életében sem rendelkezhet vele. Hódító Vilmos idején a holttest eltemetésével, gyászszertartással kapcsolatos minden szabályozást, bármilyen jogi vagy társadalmi vita elbírálását az egyházi bíróságok körébe utalják - ez így kiszakad a common lawból, és ez azt  jelenti (és a franciák is ezt vették át), hogy a holt ember az igazi erkölcsi személy. Empirikusan a jogait természetesen a hozzátartozók, örökösök, jogutódok gyakorolják, de ő az erkölcsi személy. Ezért ha valaki életében ura is a saját testének, a halála után nem rendelkezhet róla. Ehhez képest a halottból való transzplantációs perek sorát váltottak ki ezek, és a precedensjogban törést okozott az, hogy mindkettő common lawban (az angolban és az amerikaiban is) egységesen törvényi úton szabályozták ezt a területet. 
Hogy az ember mennyire nem rendelkezhet a saját testével a halála után, jól mutatja az 1881-es Williams v. Williams case: a meghalt édesapa halála előtt végrendelkezett, abban hamvasztást kért és azt, hogy a hamvait a kastélya legszebb vázájában helyezzék el. A fiai nem teljesítették ezt, hanem egyszerűen eltemették. Az özvegye exhumáltatta, elhamvasztatta és elhelyezte a hamvakat a kívánt helyen, majd az ebből eredő költségeit a fiaival szemben érvényesíttetni akarta. A bíróság elutasította a kérelmét azzal, hogy érvénytelen volt a végrendeletnek ez a rendelkezése, mely a testnek a halál utáni sorsát akarta rendezni.
Különleges etikai kérdés az is, hogy egyes szerzők szerint a reanimáló készülékek alkalmazásánál személyiségi jog sérül, mivel az embernek személyhez fűződő joga van a természetes halálhoz. Kérdés itt az, hogy hol van a személyiségi jog határa? Ki dönti el, hogy jogom van-e a reanimáló készülék használatát igénybe venni, vagy a természetes halálhoz? Kapcsolódik ide a rendelkezési jog arra vonatkozóan, hogy visszautasíthatom az orvosi kezelést.
Etikai és jogi kérdés is az, hogy a holttestnek joga van-e ahhoz, hogy élőknek segítsen- erre alanyi joga van a holttestnek. Savatier szerint a holttest legszentebb rendeltetése az, hogy az élőkön segítsen. 
Orvosbiológiai szempontból izgalmas az a tény, hogy egy halott személyből 17 féle szerv vagy szövet transzplantálható. Egy 1962-ben történt eset során egy személytől szív, vese, máj, hasnyálmirigy, szaruhártya és jelentős mennyiségű bőrszövet transzplantálására került sor. Ez természetesen különböző időben történt, pl. a szív kivételére fél órán belül kellett hogy sor kerüljön - ma már hipotermiát, lehűtést alkalmazva ez az időtartam 48 órára növekedett. 
Barnard műtétje előtt Mississippi államban végrehajtottak egy heterotranszplantációt: a donor ugyanis túlélte a recipienst, ezért a klinika laboratóriumában található legfejlettebb csimpánz szívét ültették be, amit a recipiens szervezete természetesen kidobott. Az Egyesült Államokban komolyan felvetik a lehetőségét annak, hogy a halálbüntetést az orvosok hajtsák végre transzplantáció során, tulajdonképpen "szétszednék". 

Az élők közötti  transzplantáció szabályait a törvény határozza meg, feltételei:
•	 csak a törvényben felsorolt hozzátartozói körön belül,
•	 kizárólag ingyenesen (természetesen költségtérítéssel),
•	 érdekes az, hogy a donor kártalanításra tarthat igényt az állammal szemben az abból az egészségkárosodásból vagy halálból származó kárára nézve, amelyek nem a transzplantáció függvényei, de abból ered, és társadalombiztosítási úton nem térülnek meg. Kiveszi a törvény ebből a körből a felróható orvosi tevékenységet - amíg a bírói gyakorlat az orvosi műhibánál nem az általános gondosságot, hanem a legteljesebb tudásszint szerinti különös gondosságot követeli meg, addig itt a felróható műhiba nem az állammal szembeni kártalanítási igény, hanem az egészségügyi intézménnyel szembeni kereset alapja lesz. 
A halál megállapítása a transzplantációra előkészített donor esetében egy teljesen független, a transzplantációban nem résztvevő három orvosból álló bizottság által történik.
1967. XII. 3-án végezték el az első szívátültetést. Akkor több állam, többek között Németország is (a náci diktatúrára való reminiszcenciaképpen) mereven ellenállt az alkalmazásának. Ma már mindenütt végeznek ilyen beavatkozást. A fejlődés ezen a téren olyan fokú, hogy az a kaliforniai orvos, aki a legtöbb (száz felett) ilyen műtétet végezte, az eredetileg 4 órás műtétet ma már 25 perc alatt elvégzi (ez egyébként technikailag egyszerűbb, mint például egy szívbillentyű-műtét). Ennek a jelentőssége többek között a vérveszteségből származik.
A holttest különböző "felhasználási" lehetőségeivel a törvény foglalkozik. A magyar jog vélelmezi a hozzájárulást: ha valaki tiltakozik ez ellen, azt okiratba kell foglalni. A bírói gyakorlatban egyre több az olyan per, amely nem vagyoni kártérítési igényen alapul, és azon, hogy a hozzátartozók később szereztek tudomást arról, hogy a boncolás során "kizsigerelték" a holttestet. A nyugati jogokban kifejezett hozzájárulás kell a holttestből transzplantációs célra történő szerveltávolításhoz.
Ez az egész kérdés orvosetikai szinten marad meg, ha képes az orvostudomány kellő magasságokba emelkedni, és úgy kivenni nem élő emberekből szerveket és szöveteket, hogy ellenáll a szervkereskedelem csapdájának (ami lehetetlen elvárás, mert óriási pénzek forognak ezen a területen).

A/29. Az abortusz jogi kérdései. Művi megtermékenyítés.

Abortusz: erről bőven van anyag…

A humán reprodukciós folyamatok majdnem egyidősek az emberrel. A dajka- vagy pótanyaság intézménye először a Teremtés könyvében jelenik meg: Ábrahám és Sára házassága meddő, és Sára azt mondja Ábrahámnak, hogy menjen be Hágárhoz, egyiptomi szolgálójához, hátha ő gyermeket tud neki szülni - fiút fogan, Izsákot, aki később az áldozat szerepét kapná. Ugyanitt található kicsit később, hogy Jákob és Ráhel házassága is meddő, és itt is a feleség küldi a férjét, “ismerje meg” Bilhát - és Bilha mindkét gyermekét Ráhel térdén szüli meg, hogy Ráhel érezze, hogy a gyermek az övé. 
Az idegen maggal történő megtermékenyítés a növénytermesztésben már bevett megoldás. Már az asszírok is alkalmaztak mesterséges beporzást, ez a mesterséges megtermékenyítés botanikai alapja. A XIV. században már a lovak tenyészetésével, a nemes telivérek létrehozásában elkezdődik a kontraszelekciós eljárás alkalmazása, amely Graham spermabankjához vezet majd. Állatoknál először egy Jacobi nevű halásznak sikerült az eljárás, ő halikrákat tudott mesterséges úton megtermékenyíteni. A francia Girot orvostanár nőorvos a tudta először gyermek fogantatását előidézni azzal, hogy a férj spermiumát a feleség méhébe fecskendezte - és ez a XIX. században történt! Az ondóbevitellel történő inszeminációs eljárás ekkortól válik az orvosi irodalom egyik fő témájává. 
Az amerikai Dickinson nevű orvos alkalmazott először 1860-ban heterológ inszeminációt, vagyis idegen spermával történő megtermékenyítést. Magyarországon először majd száz év múlva, 1952-ben Bánk Endre nőorvos professzor végzett el homológ inszeminációt, és a hatvanas évektől heterológot.
Petrucci 1966-os közleménye a kivont - kiszippantott petesejtnek uteruson kívüli megtermékenyítéséről még teljesen hihetetlennek tűnt (lásd “ördögi kecskeszakáll), míg néhány év múlva a chambridgei Robert Edwards és orvosteamje a meddő házaspár ivarsejtjeit tápoldatban “összehozta”, és meg tudta állapítani, hogy a meddőség melyikük szervezetére vezethető vissza. A mater semper certa elve itt törik meg, és elkezdődik a ‘70-‘80-as években egy olyan folyamat, amely az egész különleges reprodukciós lejárást egy új dimenzióba helyezi.
A különböző csoportok:
•	   inszemináció (mesterséges ondóbevitel);
•	 embrió – reimplantáció (lényege az in vitro fertilisatio, a lombikban történő megtermékenyítés, az ivarsejteknek nem természetes, hanem laboratóriumi körülmények közötti összehozása, majd a 2 - 4 -8 sejtté osztódott embriónak az anyaméhbe való visszaültetése);
•	  embrió tarnszfer (itt is in vitro fertilisatio történik, de nem a petét adományozó donor méhébe, hanem idegen méhbe transzferálják az embriót).
A világon az első lombikbébi Louise Brown aki 1978-ban született. Lombikban történt a megtermékenyítés, a petét adó édesanya szült. Van adat arról, hogy még Petruccit is megelőzve 1955-ben Manhattan egyik kórházában in vitro fertilizált magzatot ülttetek be anyaméhbe, de amikor erről az osztályvezető főorvos tudomást szerzett, arra, hivatkozva, hogy emberen nem lehet kísérletet végezni, a terhességet tíz hetesen megszakította. 
1986-ban New Orleans-ban megszületett Justin Spenser, az első olyan gyermek, akinek a nemét mesterséges megtermékenyítés során genetikailag meghatározták. Innen kezdve tudjuk, hogy az in vitro fertilisatio során manipulálni tudják a magzat nemét.
Az alap szociobiológiai kombináció (a fent felsorolt három mód) mellett létezik még:
•	 homológ inszemináció (a házastársi vagy különnemű élettársi kapcsolat fennállta idején),
•	 heterológ
•	 és vegyes (ezt az Egészségügyi törvény mint lehetőséget kizárja, de a világban több helyen alkalmazzák. A férj spermáját idegen donor spermájával keverik össze, aminek az a pszichés hatása, hogy erősíti a férjben az apaság tudatát - ugyanis sokszor a férj nemzőképessége a házasság meddőségének az oka. Ez tulajdonképpen a gyakrabban alkalmazott elektromos stimuláció továbbfejlesztése).
Az embriótranszfer illetve a reinplantáció szociobiológiai kombinációi:
•	 bilaterális homológ
•	 unilaterális heterológ.
Megfelelő előzetes gyógyszeres kezeléssel befolyásolják a peteérés idejét, amit így nagyon pontosan meg tudnak határozni. Ilyenkor azonban, szemben a természetes peteéréssel, egyidejűleg több vagy éppen sok pete érik (ezért gyakori az ikerterhesség ilyen esetekben). Ezeket a petéket leszippantják, megtermékenyítik megfelelő koncentrátumú ivarsejttel, és ezt ültetik vissza egy - két nap múlva. Férj és feleség között bilaterális homológ a folyamat. Ilyenkor valamilyen hiba van a megtermékenyítés folyamatában, ezért nem tud az természetes úton bekövetkezni. 
Az Egészségügyi törvény fogalom-meghatározással megadja a különböző reprodukciós eljárásoknál használt embrió fogalmat: a megtermékenyítés pillanatától az egyesített ivarsejtek 12 hetes korig, onnan kezdve az anyaméhben fejlődő emberi lény a magzat.
Unilaterális heterológ - ennek is rengeteg variációja van:
•	 a feleség petéjét idegen donortól származó spermával termékenyítik meg. Pécsi eset volt, hogy a reinplantációra beidézett nőknél  - nyilván az eljárás egyszerűbbé tétele okán - egy időben idéztek elő peteérést, ugyanakkor szippantották le az érett petesejteket, és a három férj közül mindhárom pete megtermékenyítésére ugyanannak az egynek a spremiumát használták fel, akié a legaktívabb volt. Ezzel a módszerrel összesen tizennyolc gyermek született, egy asszisztens révén derült fény mindenre, de egy szülő sem lépett fel - aki ennyire akar gyereket, annak igazából meggyőződése lesz, hogy a megtermékenyítés az ő spermiuma által történt.
•	 idegen donortól származó petesejtet használnak fel, ha a feleséggel van gond, ilyenkor a férj spermiumával történik a megtermékenyítés. 
•	Pótanyaság vagy a törvény szerinti dajkaanyaság gondolata: ha in vitro létrehozható embrió, és ha a feleség meddőségét méhrendellenesség okozza vagy az, hogy nem tudja a gyermeket kihordani, az ő és a férje magzatát idegen uterus igénybe vételével is világra lehet hozni. 
1985 után New Orleansban ügynökség alakult a pótanyaság intézményének reklámozására, meddő házaspároknak pótanyákat ajánlottak. Jogi probléma: felmerül a kérdés, hogy idegen embrió anyatestbe ültetésénél, akármilyen jogi kapcsolat van a felek között, ki lesz a gyermek anyja? Három lehetséges megközelítés létezik arra, hogyan lehet valaki anya:
•	genetikai: aki a gyermek génállományának a felét adja, akinek a petesejtjét megtermékenyítik.
•	szülőanya: aki kihordja, megszüli és esetleg csecsemőkorában bizonyos ideig gondozza a gyermeket.
•	jogi értelemben vett anya az, akit annak anyakönyveztek.
•	szociológiai értelemben az a gyermek anyja, aki felneveli.
Adományozott ivarsejt esetén mi a helyzet, ha megállapodott, szerződést kötött az adományozó és az ún. dajkaanya, hogy ellenértékért vagy hozzátartozói viszonyból kifolyólag kihordja és megszüli a gyermeket, azután pedig visszaadja a genetikai anyának? 
1987-ben egy amerikai nő petéjéből mesterséges megtermékenyítéssel született gyermeket a saját lánya hordott ki - és ugyanebben az évben Johannesburgban egy 48 éves nő petéiből a lánya hármas ikreket szült. Jogi probléma vetődik fel, az anyától való leszármazást a születés ténye közvetíti, vagy a genetikai leszármazás számít? Genetikailag a megtermékenyített petesejt a fejlett emberrel azonos tulajdonságokat hordoz, ezzel szemben viszont az állapotos időszak alatt az anya hihetetlenül sokat ad hozzá a magzathoz: érzelmileg, az összetartozás és az összekötöttség miatt. Méhen kívül csak embrió produkálható, hogy abból ember legyen, ahhoz anyaméhre van szükség. Helyes a többségi elv tehát ebben a kérdésben, amely azt mondja, hogy a születés ténye közvetít. Nem lehet a genetikai meghatározottság a közvetítő tényező - de mi a helyzet akkor a dajkaanyasággal? Az egészségügyi törvény szerint a dajkaterhesség a létrehozó pár érdekében történik - de ez nem oldja meg a kérdést, hogy ki lesz a gyermek anyja.
Első ezzel kapcsolatos jogi ügy: egy Taylor nevű angol házaspár 1985-ben tizenkét éves meddő házasság után (a feleség 36 éves) hirdetést adott fel, hogy dajkaanyát keresnek. Egy Rita Parker nevű tizenegy gyermekes asszonyt választottak ki a jelentkezők közül, aki különböző ellenszolgáltatásokért (5000 font, lakásbérleti tartozás kiegyenlítése, a többi gyermeknek járadék fizetése) vállalta, hogy kihordja a házaspár gyermekét. De miután megszülte, nem adta oda. A bíróság előtti eljárásban az érve az volt, hogy Taylorék adoptáltak korábban egy gyermeket, akit azután visszavittek - szerinte az ilyen nő nem anya.
Kim Cotton ügye a ‘80-as évek végéről: egy amerikai házaspár gyermekét ez az angol nő hordta ki 10000 dollár és egyéb juttatások ellenében, és a megszülése után át is akarja adni, de az angol hatóságok, mint angol anya gyermekét nem akarják kiengedni az országból. A Lordok Háza úgy dönt, hogy kivételt statuál, a gyermek már három éves, amikor kimehet a szüleihez. Elvi kifogásokat fogalmaz meg viszont a Lordok Háza az ilyen szerződésekkel kapcsolatban. 
Az Egészségügyi törvény szerint ilyet vállalni kizárólag ingyenesen lehet, csak a felmerült és bizonyított költségek illetve keresetkiesés térítése kérhető. De a jogosan adományozott ivarsejt dolog, mert tulajdon keletkezik rajta. Kizárólag 
•	 közeli rokon,
•	 meddő házaspár vagy különböző nemű élettársak
•	 közös kérése esetén,
•	 35 év alatti nő
•	 legalább egy élő gyermeke legyen,
•	 ha van házastársa vagy élettársa, annak beleegyezésével.
De ilyenkor ki az anya? Hallgat erről a törvény, és az életbe léptető rendelkezések is, ahogyan a Csjt. Módosítása is. A létrehozó pár érdekében történik - de ez mit jelent? Ennek alapján a genetikai szülő az anya? 

Az Evangelium vitae enciklika:
lényege, hogy felhívja a figyelmet a veszélyekre. A tudomány fejlődése ma már nemcsak arra képes, hogy a flórát megváltoztassa, a következő lépés a fauna, majd az ember megváltoztatása lesz. Mióta Justin Spenser megszületett, és lehetséges a génállomány megváltoztatása, az in vitro fertilisatio az emberiség egyik legnagyobb veszélye - az élet minden felett való tisztelete helyett a halál civilizációja fog uralkodni. 
A szaporodás természetes folyamatába segítő jelleggel való beavatkozást az Egyház támogatja: a Teremtésben átadott részesedés ez, amelyben a tudomány fejlődése segítségre lehet. De minden heterológ beavatkozás ellen van, mert ez a természet rendjének felborulása. 

A/30. Az orvosi felelősség.
A hippokrateszi eskü szövege:
"Esküszöm a gyógyító Apollóra, Aszklepioszra és Hügieriára és valamennyi istenre és istennőre, akiket ezennel tanúkul hívok, hogy minden erőmmel és tehetségemmel megtartom következő kötelességeimet:
tanáromat, akitől e tudományt tanultam, úgy fogom tisztelni, mint szüleimet, utódait testvéreimnek tekintem, oktatom őket ebben a tudományban, ha erre szentelik magukat, mégpedig díjtalanul;
továbbá az orvosi tudományt áthagyományozom fiaimra és mesterem fiaira és azokra, akik az orvosi esküt leteszik, másokra azonban nem. 
Tehetségemhez és tudásomhoz mérten fogom megszabni a betegek életmódját az ő javukra, és mindent elhárítok, ami ártana nekik.
Senkinek sem adok halálos mérget, akkor sem, ha kérik, és erre vonatkozólag még tanácsot sem adok. Hasonlóképpen nem segítek hozzá egyetlen asszonyt sem magzata elhajtásához.
Tisztán és szentül megőrzöm életemet és tudományomat. Sohasem fogok hólyagkövet operálni, hanem átengedem ezt a szakorvosoknak.
Minden házba a beteg javára lépek be, s őrizkedni fogok minden szándékos károkozástól, különösen férfiak és nők szerelmi élvezetre használatától, akár szabadok, akár rabszolgák.
Amit kezelés közben látok és hallok - akár kezelésen kívül is a társadalmi érintkezésben -, nem fogom kifecsegni, hanem titokként megőrzöm.
Ha ezt az eskümet megtartom és nem szegem meg: örvendhessek életem fogytáig tudományomnak, s az életnek, de ha esküszegő leszek, szakadjon rám minden átok és szerencsétlenség."

A modern orvosetika legfontosabb szabályai
a) autonómia
Az orvos - beteg kapcsolat mai szintjén a beteg önrendelkezési joga meghatározza azt, hogy kér illetve vállal-e és milyen orvosi beavatkozást. A korábbi felfogásban az orvos mondta meg szaktudása alapján a kezelési módot. Ha alternatív kezelési mód létezik (kalciómás inoperábilis beteget pl. lehet citosztatikumokkkal kezelni vagy más módon), választhat a beteg, és ez a választási szabadsága kiterjed egészen a kezelés visszautasításáig. De ennek nincs-e határa, vajon elmehet-e egészen az öncsonkításig? Magyar szektómia - ügy: a meddővé tétel nem megengedett korlátlanul, feltétele a három gyermek vagy a betöltött harmincöt év. Autonom módon lehet-e ezt korlátozni? A jog és az orvosetika is állást kell foglaljon ebben. Ide tartozik az is, ha valaki intézeti elhelyezésben van, és az alkalmazott orvosi beavatkozást nem tűri, kirántja pl. az infúziós tűt - kötelessége-e az orvosnak visszatenni azt?
b) igazságosság
Ez a kettő és az őszinteség és bizalom elve tele van kérdésekkel. Az igazságosság erény, a jog rend és a kettő konfliktusba kerülhet. Az igazságosság ott okozhat konfliktust, ha a rendelkezésre álló szűkös lehetőségek felhasználása körében kell dönteni. Ha pl. van egy lélegeztető- és tüdőgépe az intézetnek, és rajta fekszik egy újraélesztett 70 éves ember három napja, behoznak egy fiatal sérültet, akinél nagyon valószínű hogy reverzibilissé tehető a keringésleállás, súlyos választási kérdés elé kerül az orvos. Az Egyesült Államokban ezt sokszor anyagiakkal oldják meg, a család finanszírozza a gépen tartást, és ha a családi kassza kiürül, leveszik róla a beteget. 
c) őszinteségi és bizalmi elv
Talán ez érvényesül a legerőteljesebben. Jogi vonatkozása: ez megbízási jogviszony (a legbizalmibb) vagy sem? Az orvosi tevékenység egyik sajátossága, hogy mindenképpen érinti a személyiségi jogokat, az orvos mindenképpen korlátozza ezeket már az anamnézissel (a titoktartás csak reflexkövetkezmény erre, az adatokat feltétlen felveszi). Intim ez a kapcsolat mindenképp. Az intimitás nemcsak a speciális kezeléseknél van jelen, minden betegség az intimitás körébe tartozik. Így a bizalom, ráhagyatkozás, az előzmények és tünetek őszinte feltárása ("vájkál az életemben…"): és ezzel mindkét fél oldalán vissza lehet élni. A bizalomnak itt van egy magasabbrendű etikai követelménye.
d) mindent a beteg javára
A konfliktust az okozza, hogy az orvos fájdalmat okoz, mozgásképtelenné tesz, az invazív beavatkozással sebet okoz, és nem állítható biztosan az, hogy begyógyul, és ha igen, látható marad-e stb. Meddig mehet el az orvos a fájdalomokozásban és a többiben? Ez is csak etikailag oldható meg.
A megkettőződött normarendszerben az etika csak akkor érvényesül, ha szigorúbb. A parens patriae újabb keletű elve, a legerősebb - legfontosabb érdek védelme érvényesül, főleg a judikatúrában. Pragmatista elv ez, klasszikus esete egy 1988-as New Jersey-i ítélet a béranyaságról: egy házaspárnak nem lehetett gyereke, szerződtek egy nővel, aki a feleség megtermékenyített petesejtjét kihordta. A három trimeszter folyamán mind erősebb lett a béranya kötődése a magzathoz, ezért egyezséggel kérte, hogy a szülés után valameddig nála lehessen. Látogatja őket a házaspár, jó még közöttük a kapcsolat, de végül nem akarja odaadni nekik. Per lesz belőle, az első és a másodfok ezt családjogi pernek tekinti, és úgy kezeli, mintha elvált szülők között volna gyermek-elhelyezési vita. És mivel erős az érzelmi kapcsolat, elutasítják a keresetet. A Supreme Court a parens patriae elve folytán azt mondja ki, hogy ez egyszerű gyermek-elhelyezési per, ahol a gyermek szempontjából legfontosabb érdek a döntő, és ez nem vitásan az anyagi helyzet, ami a genetikai szülőknél feltétlenül jobb. Nekik ítéli a gyereket, de láthatja a biológiai anya.

Az orvosi jogviszony jogi megítélése

Sokan megkérdőjelezik, a műhibaperek 90%-a meg sem említi, hogy van szerződés, és a Ptk. 339.§-a alapján ,marasztalnak vagy utasítanak el, az általános elvárhatóság szerint. Kényelmességi szempontból, mert az orvoslás állami vagy önkormányzati ellátás keretében zajlik általában, a finanszírozás a Társadalombiztosítás köre, a jogviszony többalanyú. Sokan kérdőjelezik meg azt is, hogy van-e polgári jogi szerződés, mert az állam általában biztosítja a társadalombiztosítási alapból a költségeket (aminek a beteg talán nem is termelője).
Jobbágyi Gábor az orvosi jogviszonyt nem tekinti megbízási jogviszonynak, sőt ez ellen kifejezetten tiltakozik. Érvei:
•	 a Ptk. szerinti megbízás nemcsak bizalmi viszonyon alapul, de személyes teljesítési kötelezettség is van. Magánorvosi ellátásban lehet hogy ez megoldható, de a klinikai ellátás nem személyes. Az új egészségügyi törvény megadja a betegnek az adott körülmények között a szabad orvosválasztás jogát, de nem határoz meg személyes eljárási kötelezettséget az orvosra nézve. Addig igen, hogy a műtétet vagy szülést ő vezeti le, végzi, de utána nem.
•	 a megbízásnak sem az ingyenes, sem a visszterhes alakzata nincs meg: a beteg nem fizet, de az egészségbiztosító igen, ezért  nem ingyenes.
•	 a megbízásnak lényegi eleme, hogy a megbízott a megbízó utasításai szerint köteles eljárni a bizalmi viszonyban. Az orvos - beteg kapcsolatában ez nem lehetséges.
•	 megszűnés: a megbízásnál szabad megszüntetési jogot jelent, a halál és a cselekvőképesség elvesztése megszűnteti a jogviszonyt. Ha viszont az orvos a műtét után meghal, a kezelés nem szűnik meg, és egyoldalúan csak a beteg szüntetheti meg, az orvos csak kivételesen.
Ezek mind megállnak, és emellett szólnak. Jobbágyi Gábor újfajta jogviszonyt statuál, konstruál: az "egészségügyi jogviszony"-t. Nem a kötelmi jogban, hanem a személyiségi jog körében, a személyhez fűződő jogok között helyezi el. Ebben a differenciált és "rétegzett" felelősség elvei dominálnak.
Jobbágyi Gábor elképzelése az "egészségügyi jogviszony"-ról, amelyben differenciált és rétegzett felelősségi rendszer működik, tulajdonképpen "egy picit jogi bakugrás". Egy kétoldalú jogviszony ugyanis (és ez az) nehezen vihető át a személyi jogi jogviszonyok közé, amelyek csak a megsértéssel válnak relatívvá, míg az orvosi egészségügyi jogviszony eredendően relatív. A személyiségvédelem klasszikusan azért mégiscsak abszolút szerkezetű. Mindenki más, aki potenciálisan megsérthet, kötelezett lehet - itt pedig az orvos lesz a másik pólus. 
A differenciált felelősség is beilleszthető a magánjog körébe. Jobbágyi Gábor azzal érvel, hogy más a felelősége egy gyengén vagy átlagosan felszerelt intézményben dolgozó átlagos képzettségű személyzetnek, és más a nemzetközi hírű teameké. A rétegzett felelősség, utalva a Ptk. 339.§ elvárhatósági mércéjének három fokozatára a következő rendszerben épül fel:
•	 enyhe a felelősség egy rutin-beavatkozásnál;
•	 szigorúbb egy komolyabb, jelentősebb jellegű beavatkozás esetén;
•	 szinte feltétlen, ha az orvos a beteg hozzájárulása nélkül tevékenykedik, illetve bizonyos humán kísérletek, extra és invazív beavatkozások esetén pl.transzplantáció, humán reprodukció.
Rengeteg személyiségi jogi vonatkozása van ennek a jogviszonynak, de keletkezése pillanatától relatív az orvos személyével vagy az intézménnyel. De a felelősség kérdése is más: az elvárhatóság társadalmi elvárhatóságot jelent, az adott helyzettől függ. Ez nem a személyre utal, de mégis az adott helyzetre konkretizálja a viszonylagosságot, az elismert orvosprofesszor esetében más az elvárhatóság, mint pl. a pincehelyi körorvosnál. Nem jut el a Marton Géza által akart személyes elvárhatóságig, de nem kell külön kategória, a kérdés megoldható az elvárhatóság keretein belül. A 339.§-ba bevinni a feltétlen felelősséget egy kicsit túlzás. Ugyan a bírói gyakorlat egyre inkább szigorítja a felelősséget: "minden elvárható, ami nem elháríthatatlan" - de, szemben a veszélyes üzemmel, csak a külső elháríthatatlan mentesít, a belső nem, nem várható el a belső elháríthatatlan ok elhárítása. Az abszolút felelősség itt túlzás, mert az csak az atomenergia békés célú felhasználásánál van jelenleg és az űrkutatás körében. Ez a felvetés Jobbágyi Gábor komoly kutatásán nyugszik (és Törő Károlyén is), de nem jó. 
Amerikában az eredményfelelősség rendszere működik. Sokan a beavatkozás jellegétől teszik függővé a felelősséget - de pl. a szuvas fogat ki kell húzni, viszont mi van akkor, ha a fogorvos daganatot talál alatta? Ez is rossz megoldás. 
Mandlehner sterilizációs műtét ("ahol a nő a hálószoba örömeit a terméketlenség nyugalmával akarta élvezni") nem sikerült, sőt: a nő nagyon gyorsan (két hónappal a műtét után) fogant. Az első fokú bíróság hibás teljesítés miatt marasztalt, amit a másodfok helybenhagyott. 
Egy másik esetben egy szívbeteg rendszeresen járt ugyanahhoz az orvoshoz, aki mindent megpróbált, minden ismert kezelési módot végrehajtott rajta, de nem sikerült meggyógyítania. Kártérítési pert indított a beteg az orvos ellen, mert nem gyógyította meg. A Legfelsőbb Bíróság szerint ez gondossági kötelem, az orvosi beavatkozás nem eredménykötelem. 
Ha tehát egy eset felveti ezt a kérdést, e kettő között, a megbízási és vállalkozási szerződés között ingadozik az ítélkezési gyakorlat. 

A jelenlegi gyakorlatban három jellemző elv érvényesül: 
•	 Az angolszász jog egy újfajta felelősségi elvet vezet be. Általában túlteszik magukat a szerződési és a deliktuális felelősségen, és új teóriát állítanak fel: a bizalmi elven nyugvó fiduciális felelősséget. A római jogi fiducia, bizalom az alap. Ennek kicsit paternalista felhangja van: a beteg nem tud mást tenni, mint bízni az orvosban ("mint a Jóistenben"), hogy az meggyógyítja. De bármennyire ilyen is ez a rendszer, valahol igaz. Ugyanis valami specialitása egy orvosi jogviszonynak feltétlenül van: az, hogy nincs meg az az egyenlő magánjogi helyzet, ami általában a magánjogi jogviszonyokat jellemzi. Ez még csak nem is olyan, mint egy vállalkozás, ahol a megrendelő laikus, és a vállalkozó a szakember, hanem sokkal felborultabb az egyensúlyi helyzet, még akkor is, ha a mai beteg öntudatos, orvosi irodalmat olvas, ismeri a saját belső működését és a szervei funkcióit. Az altatással elveszti az ember tökéletesen minden kontrollját, és ehhez képest borzasztó nagy jelentőssége van a fiduciának, a bizalomnak, mivel ez nagyon megnöveli a kihasználás lehetőségét. Nemcsak szexuális értelemben, hanem más tekintetben is: pl. ha egy alkoholista beteget nem tudnak másképp megakadályozni abban, hogy leigya magát a kórházban, csak ha lekötözik, és ennek következtében izomsorvadása keletkezett - végtelen lehet a bizalommal való visszaélés.
•	 A bizalmi elem mellett egy másik elv az, hogy szükségképpen érint a jogviszony személyiségi jogokat. Eleve a személyiségi jogok halmazába nemcsak a megrokkanás tartozik bele mint nem vagyoni kár, hanem pl. ha valaki nem enged vallási hovatartozása miatt egy beavatkozást, vagy éppen ezért ilyet kér - és ha kötelezik rá vagy megtagadják, nem gyakorolhatja a vallását? De ide tartozik az információs önrendelkezési jog is. És borzasztóan megalázó helyzetek jöhetnek létre (pl. egyes ortopéd vizsgálatok megkövetelnek meztelenül járást stb.). A személynek olyan intimitásokat kell felfednie (akár már a közérzete kapcsán beszélnie kell arról, mennyire harmonikus a házasélete), adatokat kell megadnia, amelyek sorsa nagyon bizonytalan: nem lehet tudni, ki néz bele? Új arcokat lát a vizit során a beteg, a kórlapja kézről kézre jár, és már húszan tudnak az arra felvezetett adatokról. Ennek másik oldala a betekintés: a kórlap általában nem tartalmaz komolyabb adatokat, azokat elviszik és egymás között használják fel. Több peres eljárás is folyamatban van az orvosi iratokba való betekintés tárgyában, amit már az új egészségügyi törvény szabályoz. Az itt a kérdés, hogy jogom van-e megtudni, hogy az orvos a maga módszereivel az általam megadott és a vizsgálataival kiderített adatokból milyen következtetésekre jutott. 
 Az akaratképességgel nem rendelkező személyek potenciálisan ugyanolyan alanyai a jogviszonynak, mint a rendelkezők - ez tehát olyan jogviszony, ami kivételes a magánjogban, ahol a kétoldalú jogviszonyok akaróképességgel rendelkező személyek között jönnek létre. A csecsemők, gyermekek, elmebetegek kezelése egészen drámai körülmények  között zajlik. Különbség az is, hogy nemcsak olyan akaratnyilatkozatra képtelen személyek vonatkozásában történik a beavatkozás, akiknek képviselője jognyilatkozatot tehet (pl. megkérdezik a szülőtől, hogy lehet-e a gyermekénél gégemetszést alkalmazni), hanem pl. a baleseti sérült ha elveszti az eszméletét, és az orvos olyan életmentő beavatkozást végez, amelynek sokszor egész életre kiható következménye lesz (csonkolni kell). Jogilag ez megbízás nélküli ügyvitel, negotiorum acti. Azt kell nézni, helyénvaló volt-e a beavatkozás és megfelelt-e a nem megbízó akaratának. Taxative felsorolt okok adhatnak mentességet a felelősség alól, ilyen pl. az életveszély - és lehet, hogy nem akarta volna a beavatkozást, és még hónapokat elélt volna a beteg az eredeti állapotában - meg lehetett volna várni, amíg felébred. 
A magyar bírói gyakorlat csak deliktuális jogviszonynak kezeli az orvosi jogi jogviszonyt, és vagy a 339.§, vagy a 348.§ (alkalmazott felelőssége) szerint ítél. A szerződésszegés megfelelő esetét kellene alkalmazni pedig. De a magánjogi bírói gyakorlat hajlamos a könnyebb és nem a jobbik részt választani (akárcsak Márta és Mária esete): közömbös a magánjog szerint, hogy deliktuális vagy kontraktuális a jogviszony, mert szerződésszegésnél is a kártérítési szabályok alkalmazandók a kártérítésre (ez alól kivételt csak a méltányosságból való kárcsökkentés ad). De az orvosi jogviták ma már messze nem csak a kártérítésről szólnak: jelen vannak itt az információs önrendelkezési jog körébe tartozó viták, vagy ha ténylegesen csak szerződésszegési ügy merül fel stb. Attól, hogy a kártérítési igény az orvos - beteg kapcsolatban hipertropizál, túlteng, nem lehet attól eltekinteni, hogy az  a kötelmi jog körébe integrált.
Az egészségügyi intézmény
Az intézményi jelleg a megbízási jogviszony megkettőződése, és ezen a ponton hidalható át a zavar, amely dogmatikai módon helyteleníti az orvosi jogviszony megbízási jogviszonyként értékélését. A megbízási szerződést személyesen kell teljesíteni - de intézményi megbízás is létezik, pl. ha valaki tőzsdei brókercéget, ügyvédi irodát bíz meg. Az egészségügyi intézményen belüli teljesítésnél is duplikátum jelenik meg: az intézmény köteles teljesíteni, és azon belül a beteg által választott orvos (alapvető betegjog a szabad orvosválasztás joga). Az intézmény köteles rendelkezésre állni napi 24 órán keresztül. Az állam illetve az önkormányzat úgy köteles ezt szabályozni, hogy a beteg rendelkezésére álljon orvosi ellátás, a beteg sajátos gondjával összefüggésben 0 - 24 óráig. A megbízásnak viszont az intézményen belül további alanyai vannak: az intézmény tárgyilag is szolgáltat pl. műszerekkel, ággyal (és ha a csecsemő feje beszorul az ágy rácsai közé, és meghal felügyelet hiányában, vagy az inkubátor mint veszélyes üzem okoz valamilyen egészségkárosodást - az orvosi műszerek egyébként még mindig nem számítanak veszélyes üzemnek a kúriai gyakorlat óta…), asszisztenciával: a klinikai eljárás során a professzor az operatőr, de az osztályos és az ügyeletes orvos is belekerül a jogviszonyba, és ez csak szerződésszegéssel okozott kár megtérítése (339.§) illetve az alkalmazotti felelősség keretében megoldható. Az intézmény alkalmazottja mint munkaviszonyban álló az alkalmazotti felelősség alapján közvetlen felelősséggel nem tartozik, a beteg felé a munkáltató felel, és ő a munkajog csatornáján át gördítheti a felelősséget tovább az alkalmazottjára.